teema4

Alustavaa pohdintaa: - Oppijalla on vastuu siitä, että sovitut asiat tulee tehtyä oppimisympäristöön - Oppijan on suunniteltava ajankäyttönsä ja millon hän tekee tehtävät - Oppija on asetettava itselleen tavoitteet tehtäviin ja työskentelyyn liittyen (lyhyen ja pitkänaikavälin tavoitteita) - Oppija voi itse valita itselleen parhaiten sopivan työskentelytavan - Oppija reflektoi omaa tekemistään/työtään koko tekemisen ajan - Oppija voi siis itse vaikuttaa suurelta osin omaan oppimiseensa
 * -** Oppija voi itse päättää milloin tekee ja mitä tekee

=**Millainen merkitys oppimisen itsesäätelyllä on teknologiatuetussa opiskelussa?**=

Motivaation ja emootioiden säätely vaikuttavat oppimismotivaatioon.
 * Motivaatio= halu oppia tai saavuttaa jotain oppimiseen liittyviä tavoitteita.
 * Motivaation ja emootioiden tahdonalainen säätely = miten motivaatiota ylläpidetään oppimisprosessin aikana.
 * Volitio = sinnikkyys pyrkiä kohti tavoitetta. (Järvenoja //&// Järvelä //J//2006, 85 – 86.)

Oppimismotivaatio tarkoittaa omien vaihtoehtojen punnitsemista omien kokemusten, mieltymysten ja tulkintojen valossa sekä tavoitteiden asettamista. Oppija pyrkii mukautumaan joko ulkoisiin vaatimuksiin tai muokkaamaan ympäristöään niin että se tukee hänen tavoitteitaan. Jokaisella oppijalla on omat keinonsa vastata näihin vaatimuksiin, sitä kutsutaan oppimisen itsesäätelyksi. Niissä tilanteissa oppija ottaa vastuuta oppimisestaan ja säätelee kognitiivisia, motivaatioanaalisia ja emotionaalisia vaiheitaan ja strategioitaan. Oppija siis reflektoi koko ajan omaa oppimistaan ja tavoitteiden saavuttamista. (Järvenoja & Järvelä 2006, 85 - 86.) Peruskoulussa kurssien tavoitteena oli yleensä saada hyväksytty arvosana. Oppimisella ja tiedon sisäistämisellä ei ollut niin suurta merkitystä. Nykyään, kun opiskellaan omaan ammattiin, on tiedon omaksumisen merkitys korostunut. Toki oma kiinnostuneisuus aiheeseen ohjaa edelleenkin kursseille motivoitumista. Jos tietoa ei ole sisäistänyt koulutuksensa aikana, on siirtyminen työelämään aika haasteellista.

Kun oppimistehtävä on selkeä ja helposti saavutettava, on sen tekeminenkin helpompaa. Mitä enemmän oppija itse joutuu ottamaan vastuuta työskentelystään ja mitä kaukaisempi oppimistehtävä on, sitä haastavampaa on motivaation ylläpitäminen. Aluksi oppija puntaroi tehtävää ja päättää, kuinka hän siihen sitoutuu ja mihin tavoitteisiin hän sitoutuu. Seuraavaksi on toimeenpanevan motivaation vaihe, jonka aikana oppija pyrkii säätelemään ja ylläpitämään motivaatiotaan sekä sitoutunutta toimintaa kohti tavoitettaan. Mikäli motivaatio meinaa hiipua volitionaaliset strategiat tähtäävät motivaation ja emootioiden kontrolloimiseen. Jokaisella oppilaalla on omat keinonsa oppimistilanteen kontrolloimiseksi. Jokainen oppija kokee myös palautteen eri tavalla, jotkut loukkauksena, jotkut rakentavan kritiikkinä. (Järvenoja & Järvelä 2006, 87 – 90.)

Emotionaaliset kontrollistrategia ovat osa volitionaalista oppimismotivaation säätelyä. Niiden tavoitteena on säädellä tunteita, jotka voisivat olla haitallisia tavoitteelliselle toiminnalle tai motivaatiolle. Käyttäessään motivaationaalisia kontrollistrategioita oppija pyrkii tehostamaan oppimisen motivoivia puolia. Käytännön toimenpiteet voivat olla hyvinkin yksinkertaisia, kuten rauhoittua ja laskea kymmeneen. Toisinaan joku toinen motiivi voittaa, esim. kavereiden kanssa viestittely netissä voittaa koulutehtävät. (Järvenoja & Järvelä 2006, 90 - 92.) Kuten Juntin (2007) luennollakin kävi esille, motivaatio vaihtelee aina tilanteen mukaan. Ympäristö vaikuttaa motivaatioon. Hälinässä voi joillain olla hankala keskittyä ja motivoitua tehtävään. Kotona muut virikkeet kuten televisio tai Internet voivat laskea motivaatiota, kun taas esim. kirjastossa lukeminen on helpompaa, koska siellä ei virikkeitä ole niin paljon. Lisäksi vireystila vaikuttaa paljon motivaatioon, väsyneenä ei jaksa motivoitua mielenkiintoisimmastakaan tehtävästä. Opiskeluryhmä voi myös lisätä tai vähentää motivaatiota.

Kouluoppimiseen on kehitetty erilaisia teknologialla tuettuja opiskelun malleja, jotka antavat mahdollisuuksia vahvistaa opiskelijoiden motivaatiota ja kehittää itsesäätelytaitoja tiedollisen ja sosiaalisten prosessien lisäksi. Tutkiva verkostoperustainen yhteisöllinen oppiminen on yksi tällainen pedagoginen malli, jonka kehittelyssä on otettu huomioon erityisesti yhteisöllinen oppiminen. Tutkivan oppimisen ideoiden soveltaminen teknologialla tuetuissa oppimisympäristöissä antaa oppilaille hyviä mahdollisuuksia harjoitella vaativia oppimistilanteita osana ryhmää. (Järvenoja //& Järvelä// 2006, 94.) Haasteena tällaisessa teknologia tuetussa ryhmätilanteessa on miten saa kaikki osapuolet osallistumaan tilanteeseen. Toisille vierailla oppijoilla voi olla vaikeaa tuoda ryhmässä esiin omia mielipiteitään ja ajatuksiaan.

Erilaisia strukturoituja oppimisen tukimalleja tutkittaessa on todettu, että sitoutuminen oppimiseen on helpompaa silloin kun opiskelu ei ole liian ohjelmoitua ja oppija itse saa muokata tavoitteet omalle oppimiselle. Tutkimustilanteissa, joissa opiskelijat kohtasivat haasteita tai ongelmia motivaation ylläpitämiseksi, teknologia tarjosi heille tukea motivaation ylläpitämiseen. Teknologia siis tarjosi sopivassa suhteessa tukea ja toisaalta avoimen ympäristön tutkia, pohtia ja kokeilla, mikä tuki aidon motivaation syntyä ja ylläpitoa. (Järvenoja & Järvelä 2006, 95.) Mielestämme oppijat ovat erilaisia ja joillekin avoin, laaja tehtävä voi tuntua helpommalta toteuttaa kuin tiukasti määritelty tehtävä. Toiset taas pitävät tarkkaan määriteltyä tehtävää helpompana. Olisikin hyvä että olisi erilaisia tehtäviä, josta jokainen löytää omansa.

Usein motivaation ja emootioiden roolia oppimisen itsesäätelyyn on tarkasteltu uusissa teknologialla tuetuissa ympäristöissä yhtenä osana oppimiseen vaikuttavista tekijöistä. Tutkimuksissa on osoitettu, että motivaatiota ylläpitää opittavan asian merkityksellisyyden korostaminen. Opiskelijat korostivat itselleen, että he opiskelivat itsensä vuoksi ja että opittua asiaa voi soveltaa ”todelliseen” opiskelun ulkopuoliseen elämään. (Järvenoja //& Järvelä// 2006, 96.) Mikäli opittu asia koetaan arkielämän kannalta tärkeäksi ja merkitykselliseksi, motivaatio opiskeluunkin on parempi. Esim. matematiikan vaikeimmat asiat eivät suoraan siirry arkeen, jonka vuoksi motivaatio niiden opiskeluunkin voi olla heikkoa.

Verkkotyöskentely voi olla monestikin oppijoille vaikeaa, koska se vaatii jatkuvaa volitionaalista kontrollia. Tämä taas edellyttää jatkuvaa oppimisen itsesäätelyä eli kykyä ottaa vastuuta omasta oppimisestaan. Learnin Kit -ohjelmassa oppilaat voivat jäljittää omaa oppimistaan. Siinä teknologian tarkoituksena ei ole antaa lisähaasteita, vaan tukea oppijoiden itsesäätelyä ja tuoda oppimiseen erilaisia elementtejä, jotka ylläpitävät motivaatiota ja kiinnostusta. Verkko-opiskelussa emootioiden ilmentyminen on monimuotoista. Emootioiden syntyyn voivat vaikuttaa vuorovaikutus toisten opiskelijoiden kanssa, omasta itsestä ja oman toiminnan tulkinnasta viriävät emootiot, tehtävän aiheuttamat tai teknologiaympäristössä viriävät emootiot. Verkko-opiskelun emootiot eivät ole kuitenkaan samalla tavalla spontaaneja ja muiden opiskelijoiden havaittavissa, esim. ilmeillä ja äänensävyillä tulkitsemalla, kuin kasvokkain tapahtuvassa oppimistilanteessa. (Järvenoja & Järvelä 2006, 92 – 93, 96.) Kuten edellisissäkin teemoissa olemme pohtineet, niin verkko-opiskelussa sosiaalinen vuorovaikutus jää puuttumaan ja korvautuu ”kasvottomalla vuorovaikutuksella”. Tämä voi johtaa esim. väärinkäsityksiin tai pahimmassa tapauksessa sosiaalisten taitojen heikkenemiseen.

Parhaimmillaan teknologia toimii oppimisen tuki- tai strukturointivälineenä, esim. ohjaamalla tilanteeseen sopivien oppimistekniikoiden käyttöön tai strukturoimalla vuorovaikutusprosesseja. On tärkeää ymmärtää, ettei sitoutuminen teknologialla tuettuihin oppimisen muotoihin ole itsestään selvää eikä motivaation syntyminen ja varsinkaan sen ylläpitäminen ole ”automaattista”. Teknologian käyttö oppimisen ja opettamisen tukena on vakiintunut osaksi suomalaisia koulutuskäytäntöjä. Emootioiden ja motivaation säätelyn merkitys oppimiselle korostuu erityisesti nyt, kun perinteisistä luokkahuoneopetuksesta ollaan siirtymässä yhä monimuotoisempiin oppimisympäristöihin, joissa vastuu oppimisesta siirtyy opettajalta oppijoille. (Järvenoja & Järvelä 2006, 96 - 97.) Vastuun siirtyminen voi osaltaan lisätä motivaatiota ja oman elämän hallinnan –tunnetta sekä itsenäisyyttä. Toisaalta taas liika vastuu voi tuntua pelottavalta ja ahdistavalta, sekä laskea motivaatiota. Opettajan haasteena onkin määrittää, mikä on kullekin oppilaalle sopiva vastuun määrä.

Teknologiaa hyödyntävät oppimisen mallit ja ympäristöt rakentuvat usein ajatukselle, jossa oppijan rooli on aktiivinen: hän on sitoutunut ja haluaa oppia. Emootioilla on rooli kiinnostuksen ja tavoitteellisen toiminnan suuntaamisessa, ja motivaatio taas vaikuttaa siihen, miten mielekkäänä oppiminen koetaan ja kuinka kovasti tavoitteiden saavuttamiseen jaksetaan panostaa. Jokainen kohtaa tilanteita, jossa jotkut asiat eivät kiinnosta tai usko omiin kykyihin horjuu. Ymmärtämällä että tällaiset tuntemukset kuuluvat syvällisen oppimisen prosessiin, jokainen voi tietoisesti yrittää kontrolloida ja ylittää hetkelliset tilanteet ja tuntemukset. Meistä jokainen voi harjaannuttaa omia itsesäätelystrategioitaan, sinnikkyyttään tai tuntemusten kääntämistä positiivisiksi kokemuksiksi, niin että oppiminen muuttuisi aidosti mielenkiintoiseksi ja kiinnostavaksi. (Järvenoja & Järvelä 2006, 98.) Olisikin hyvä harjoitella kykyä, kuinka löytää motivaatio tehtävään sellaisessa tilanteessa, kun sitä ei ole. Pohdimme, että iän ja kokemuksen myötä motivaatiosta kehittyy pikku hiljaa automaattinen toiminto. Emme tiedä, voiko sitä enää nimittää motivaatioksi vai onko se tehtävän paljouden mukanaan tuomaa ”pakkomotivaatiota”? Toki on myös tehtäviä, joista on oikeasti motivoitunut, mutta osaan motivaatio on vain pakko löytää, vaikka se tuntuukin vaikealta.

Lähteet Juntti, K. 2007. Motivaatio ja itsesäätely oppimisessa –luento. Järvenoja, S. & Järvelä, S. 2006. Motivaation ja emootioiden säätely oppimisprosessin aikana. Teoksessa S. Järvelä, P. Häkkinen & E. Lehtinen (toim.) Oppimisen teoria ja teknologian opetuskäyttö. Helsinki, WSOY.