tiimi7_teema3

= = =Suomen tietoyhteiskuntakehitys on kansainvälistä huippua?=

Tietoyhteiskunnaksi kehittyminen on vaikuttanut yhteiskuntaan useilla eri osa-alueilla. Teknologia on ollut keskeinen mahdollistava tekijä ja resurssi yhteiskunnan muunnoksessa kohti tietoyhteiskuntaa. Kun puhutaan tietoyhteiskunnasta ja siihen liittyvistä yhteiskuntaa koskevista muutoksista, ei sitä voida enää tarkastella yksistään teknologisesta ja taloudellisesta näkökulmasta. Tietoyhteiskunnan voidaan käsitteenä katsoa muodostuneen kuvastamaan taloudellisista tarpeista ja muutoksista johtuvaa ilmiötä, kuten Kasvio toteaa artikkelisaan ”Erittelemätön puhe tietoyhteiskunnasta saattaa johtaa yksinkertaistavaan ja teknologiakeskeiseen kuvaan siitä moniulotteisesta ja vaihtoehtoisia etenemisreittejä tarjoavasta muutoskehityksestä”. (Kasvio, s. 8) Näin ollen tarvitaan monialaista tarkastelua, jotta muutoksia ei ohjaisi pelkästään teknologian kehitys sekä talouden ja teollisuuden tarpeet.

Frank Webster jakaakin tietoyhteiskunnan määritelmät viiteen eri kategoriaan, jotka tarkastelevat koko tietoyhteiskunnan käsitettä eri näkökulmista (Webster, 1995):
 * 1) teknologinen
 * informaation siirron, käsittelyn, tallentamisen menetelmät mahdollistanut informaatioteknologian käytön kaikilla elämänosa-alueilla
 * uusin infrastruktuuri on laajakaistainen siirtoverkko
 * tietokoneiden laaja käyttöönotto
 * 1) taloudellinen
 * informaatio keskeinen talouden "raaka-aine"
 * konkreettinen vaatimus: 50% kansan taloudesta tulee kansantuotteesta tulee informaatiosektorilta
 * 1) ammattirakenteellinen
 * informaatiotyön kasvaminen
 * primäärisektorilta (esim. maatalous), sekundaarisektorille (teollisuus), josta tertriaarisektorille (palvelut)
 * 1) tilaan liittyvä
 * "maailman kutistuminen"
 * vrt. esim rautatieverkostot
 * 1) kulttuurillinen

Näiden määritelmien lisäksi voitaisiin joukkoon mielestämme lisätä koulutuksen näkökulma. Tämä siksi, että nykymuotoinen tietoyhteiskunta pohjaa suurelti toimintansa koulutukseen. Tietoyhteiskunnalla onkin ollut 1990-luvulla erittäin suuri vaikutuksensa eri koulutuksen tasoihin länsimaisissa yhteiskunnissa.

Tietoyhteiskunnan vaatimuksia
== Tietoyhteiskunnan konkreettisesti näkyvin osa on ollut se infrastruktuuri, joka koostuu tietoverkoista sekä tietoteknisistä laitteista. Näin ollen yksi tietoyhteiskunnan edellytyksistä onkin tämän infrastruktuurin olemassa olo. (Asanti et al., 2002) Infrastruktuuria voidaan tarkastella kapean tietoyhteiskunnan määritelmän mukaan, eli kuinka helposti ihmisillä on pääsy laitteisiin ja tietoverkkoihin. Tämä tarkastelu voidaan kohdentaa mm. laitteiden hankintakustannuksiin, infrasturktuurin kattavuuteen sekä teknologian käytön oppimiseen.

Tietoyhteiskunta on asettanut suuria vaatimuksia myös opetukselle. Suppean näkemyksen kannalta voidaan tarkastella miten yhteiskunta on huomioinut lisääntyneiden tietojenkäsittelytaitojen tarpeen. Koulutus joutuu myös vastaamaan teollisuuden ja yhteiskunnan tarpeisiin kouluttamalla kasvavan joukon osaajia toimimaan uusissa tehtävissä.

Koska tietoyhteiskunta on aihettanut niin suuren muutoksen useilla eri yhteiskunnan tasoilla, asettaa se myös vaatimukset koordinoinnille. Useimmiten tämän koordinoinnin pääasiallisena tarkoituksen on taata muutosten jatkuvuus ja koko yhteiskunnan pysyminen kehityksen kärjessä. Koordinoinnille asettuu usein eettisiä vaatimuksia, sillä se usein määrittää miten mm. työtehtävät ja koulutus tulee muuttumaan.

Suomen nykytilanne
Tarkasteltaessa Suomea tietoyhteiskuntana voidaan huomata, että informaatioala on yhä kasvavassa määrin nousemassa keskeiseksi työalaksi. Yhä useammat ihmiset työskentelevät informaatiokeskeisellä alalla, ja sen yrittäjyyden sekä valtion tuen määrä on korkea.

Teknologisesta näkökulmasta voidaan katsoa Suomen infrastruktuurin olevan hyvää tasoa. Valtion sisällä on kattava laajakaistaverkosto ja yleinen laitekanta on uusi. Myös ihmisten pääsy hyödyntämään teknologiaa on pyritty takaamaan kohtuullisen edullisella laitteistojen ja tietoliikenneyhteyksien hinnoittelulla ja viime kädessä tarjoamalla pääsy verkkoon esim. kirjastojen kautta ilmaiseksi. Uuden teknologian voidaan katsoa olevan yleisesti hyväksyttyä ja ihmisten osaamisen tason olevan hyvää tasoa.

Tietoyhteiskunnan kehityksen koordinoinnin tarve on huomioitu ja muodostettu Suomessa valtiollisella tasolla. Hallitus on sitoutunut edistämään tietoyhteiskuntakehitystä politiikkaohjelman avulla, jonka tavoitteena on tieto- ja viestintätekniikan avulla lisätä kilpailukykyä ja tuottavuutta, parantaa sosiaalista ja alueellista tasa-arvoa sekä kansalaisten hyvinvointia ja elämän laatua. Näennäisesti nämä tavoitteet ovat toteutuneet melko hyvin. (Kasvio, s.7)

=Ja miten sitten kävikään..=

Tietoyhteiskuntakehityksen vaikutukset elämään yksilötasolla
Nykyään keskustelu tietoyhteiskunnan vaikutuksista keskittyy enemmälti käsittelemään niitä korkealla tasolla, ja niiden tarkastelu yksilön kannalta jää usein huomiotta. Nykymuotoinen tietoyhteiskunta on muokannut laajalti yksilön elmää yhteiskunnan sisällä. Yksilöille aiheutuu yhä enemmän paineita kehittyä, jotta heidän olisi edes mahdollista pystyä toimimaan yhteiskunnassa.

Näkyvimmät muutokset ovat yksilön kannalta tapahtuneet työmaailmassa. Nykyistä työmaailmaa kuvastaa jatkuva muutos sekä yhä kiristyvät vaatimukset yksittäiselle työntekijälle. Työntekijää vaaditaan hallitsemaan koko ajan kasvava kokoelma taitoja. Näin ollen on alettu puhua ns. elinikäisestä oppimisesta ja työyhteisöjä pyritään enenevissä määrin muokkaamaan oppimisympäristöiksi. (Finsight 2015, s. 57)

Tämän kaltainen kehitys kuormittaa yhä enemmän yksittäistä ihmistä. Yksilöille kasautuu suuri määrä paineita, kun tulostehokkuutta korostava työympäristö korostuu alati muuttuvan työn ja teknologian kanssa, ja tämä asettaa yhä suurempia vaatimuksia yksilön taidoille ja tiedoille. Tilannetta pahentaa edelleen yleinen taipumus nykymuotoiselle työympäristölle pyrkiä muuntumaan ja sopeutumaan alati muuttuvaan ympäristöön nopeasti.

**Opiskelijana tietoyhteiskunnassa**
On vaikea ottaa kantaa tietoyhteiskuntaan puuttumatta sen koulutukselle asettamiin vaatimuksiin. Erityisesti 90-luvun loppupuolella kohdistui koulutukseen teollisuuden taholta suuria paineita saada osaavaa työvoimaa vastaamaan muuttuneita tarpeita. Tarpeet kohdistuivat erityisesti niin tietotekniseen kuin uuteen mediaankin liittyvään osaamiseen ja useat alemmat ja ylemmät korkeakoulut kasvattivatkin radikaalisti sisäänottomääriään tämän johdosta. Voidaankin siis sanoa teollisuuden sanelleen näinä vuosina erittäin pitkälle maamme koulutuspoliittisen linjauksen. Pitkän tähtäimen seuraamuksia tällaiselle tuskin tuli kukaan ajatelleeksi talouden voimakkaassa nousujohteessa, sillä korkeasti koulutetun työvoimapulan paikkaaminen on aina hidas prosessi.

Tietoyhteiskunnan tarpeita tuskin ajateltiin tosissaan, sillä panostus koulutukseen näyttää tapahtuneen lähinnä oppilaiden määrässä, eikä niinkään opetuksen laadussa. Hyvä esimerkki tästä on Oulun yliopiston tietojenkäsittelytieteiden laitos; pääsykokeista saatava minimipistemäärä on pidettävä mahdollisimman alhaisena, jotta vaadittu uusien opiskelijoiden kiintiö saataisiin täyteen. Laitoksen on siis saatava ilmoittamansa opiskelijamäärä täyteen - vaikka tasoa laskemalla.

Kun tähän vielä yhdistetään korkeakoulujen pääsykokeissa vastavalmistuneita ylioppilaita suosiva linjaus, voidaan nykyisten käytäntöjen todeta olevan voimakkaasti ristiriidassa tietoyhteiskunnan tarpeiden ja määritelmien kanssa. Yhteiskunnan halu saada opiskelijat "opintoputkeen" on ymmärrettävää, mutta tällainen opintoihin pakottaminen ei kannusta poikkitieteelliseen opiskeluun ja tätä kautta monialaisen asiantuntijuuden syntymiseen. Nykyiselläänkin noin neljäsosa ylemmistä korkeakouluopiskelijoista vaihtaa opintolinjaa kahden ensimmäisen opiskeluvuotensa aikana.

Huonosti motivoitunut opiskelija-aines näkyy heikkoina opintosuorituksina ja keskeyttämisinä, mikä puolestaan tänä tuloksellisuuden aikana näkyy heti laitoksen taloudessa. Tämä johtaa kurssien helpottamiseen ja vaatimusten alentamiseen, jotta saataisiin edes joitakin opiskelijoita ulos maistereina ja tätä kautta laitokselle rahoitusta. Kasvavien osaamisvaatimusten myötä olisikin järkevämpää kehittää opintojenohjausta ja tukea opiskelijoita kohti niitä aineita joihin heidän mielenkiintonsa kohdistuu.

Tietoyhteiskunnan paradoksit
Antti Hautamäki listaa artikkelissaan ”Suomi teollisen ja tietoyhteiskunnan murroksessa” seuraavat tietoyhteiskunnan kehittymiseen liittyvät paradoksit:
 * Koulutuksen paradoksi: tietoyhteiskunta vaatii yhä parempaa koulutusta, mutta koneet hoitavat yhä enemmän tehtäviä, jotka aikaisemmin vaativat tietoa ja osaamista.
 * Ajan paradoksi: tietotekniikan pitäisi helpottaa työtä ja vähentää kiirettä, mutta se vetääkin ihmisen yhä tiukemmin ympärivuorokautiseen kiireiseen työelämään.
 * Paikan paradoksi: tietotekniikka tekee mahdolliseksi etätyön, mutta kuitenkin tietotekniikkaa soveltavat yritykset ja työpaikat keskittyvät osaamiskeskuksiin.
 * Kulutuksen paradoksi: jotta olisi rahaa kuluttaa, menee kaikki aika sen hankkimiseen; jos on aikaa kuluttaa, ei ole siihen rahaa.
 * Tiedon paradoksi: samalla kun tieto tulee yhä tärkeämmäksi tuotannontekijäksi, sen hinta laskee ja merkitys kilpailukyvylle pienenee, koska se on myös kilpailijoiden ulottuvilla.
 * Tuottavuuden paradoksi: nopeasta teknisestä kehityksestä huolimatta tuottavuus kasvaa aiempaa hitaammin.
 * Työllisyyden paradoksi: tietotekniikka tuo uusia työpaikkoja, mutta samalla uusi teknologia vähentää perinteisiä työpaikkoja. Teollisuudesta pitäisi voida siirtyä informaatioammatteihin tai palveluihin, mutta samalla ihmiset hoitavat yhä enemmän esim. pankkiasioita Internetissä tai automaatilla itsepalveluna, jolloin työpaikat vähenevät sielläkin. Suomi kuulunee johtaviin itsepalvelun maihin.
 * Edistyksen paradoksi: tietoyhteiskunnan paradoksaalisuus näkyy kirkkaimmin siinä, että yhtäältä se edustaa uutta tietoon ja osaamiseen perustuvaa yhteiskuntaa, jossa elämä on rikasta ja vapaata aineellisen toimeentulon huolista; mutta toisaalta se jakaa yhteiskuntaa. Tietoyhteiskuntaan saattaa muodostua sellaiset työmarkkinat, joissa on hyviä työpaikkoja vain harvoille ja suuri osa ihmisiä on alistettu työttömyyteen tai määräaikaisiin ja huonosti palkattuihin rutiinitehtäviin. Globalisaation hyödytkin tahtovat kasautuvat rikkaisiin ja kehittyneisiin maihin, kun köyhät kurjistuvat entisestään. "

Tarkasteltaessa paradokseja, voidaan huomata tietoyhteiskuntakehityksen kolikon kääntöpuoli. Paradoksit kuvastavat millaisella laajuudella tietoyhteiskunnan kehittyminen on vaikuttanut nykyaikaisen yhteiskunnan kehittymiseen. Kuten aiemmin on mainittu, tietoyhteiskuntakehitystä ei ole enää mahdollista tarkastella vain muutamasta kapeasta näkökulmasta. Suurin osa niistä ilmiöistä, joita tietoyhteiskunta on pyrkinyt parantamaan pitää sisällään myös mahdollisen negatiivisen puolen. Edellä mainitut paradoksit nostavat esiin juuri niitä kysymyksiä, jotka usein jäävät tietoyhteiskuntakehityksen mukanaan tuoman huuman peittäminä vaille harkintaa.

Lähteet:

Hautamäki, A. (1996). Suomi teollisen ja tietoyhteiskunnan murroksessa. Teoksessa: Tietoyhteiskunnan sosiaaliset ja yhteiskunnalliset vaikutukset. Sitra 154.

Webster, F. (1995). Theories of Information Society. London: Routledge.

Kasvio, A. (2005). Tietoyhteiskunta. Tieteessä tapahtuu 1/2005.

Oppiminen ja oppimalla uudistuva yhteiskunta. Finsight 2015 raportti.