Teema+1.

=Teknologia ja oppimisen tukeminen=

Johdanto
Vaikka teknologia ei Järvelän (2007) mukaan itsessään edistä oppimista, sillä voi olla oppimisprosessissa hyödyllisiäkin vaikutuksia. Tietokoneohjelmilla ja -peleillä voidaan luoda mielekkäitä ja hauskaa vaihtelua tuovia elementtejä jo siinä vaiheessa, kun opitaan lukemaan ja laskemaan. Esimerkiksi kirjoitusohjelma lausuu kirjoitetun sanan, jonka lapsi voi sitten korjata, tai ohjelmassa yhdistetään vaikkapa esine ja sen nimi. Sovelluksista on paljon hyötyä myös erityistä tukea tarvitsevien lasten oppimisessa. Tietokoneohjelmilla pystyy hyvin havainnollistamaan syitä ja seurauksia, joten erilaisia simulaatio- ja 3D-mallinnusohjelmia käytetään myös tieteellisessä koulutuksessa.

Oppimisympäristöjä voidaan tehdä erilaisten työkalujen avulla, jolloin valmis tuote pystytään räätälöimään tietylle kohderyhmälle tai aiheelle. Oppiminen on ajasta ja paikasta riippumatonta, jolloin voidaan ottaa huomioon eri elämäntilanteissa olevat oppilaat ja erilaiset oppijatyypit. Oppimisalustat, kuten Moodle ja Optima, mahdollistavat kurssimateriaalin, tekstien ja keskustelupalstojen jakamisen, yhteisöllisyyden ja ryhmään kuulumisen ilon. Blogeilla, wikeillä ja digitaalisilla portfolioilla annetaan mahdollisuus itsensä ilmaisemiseen muutenkin kuin lähiopetustilanteissa. Palautelomakkeet ja kyselytkin voidaan toteuttaa internetin kautta, jolloin niiden jakaminen ja käyttö helpottuu.

Teknologialla tuotettu oppimateriaali on toistettavissa, sen voi tallettaa, siihen voi palata. Mobiilit laitteet (kämmentietokoneet, nettikännykät, kannettavat tietokoneet) helpottavat opiskeltavan aineiston mukaanottoa. Internet sisältää itsessäänkin paljon oppimateriaalia esimerkiksi kielten opiskeluun. Myös tiedonhaku on helppoa internetin välityksellä.

Ymmärtävän oppimisen tukeminen
Metakognitiivinen ympäristö tarkoittaa verkkopohjaista ympäristöä, joka tukee ajattelua ja pohdintaa. Hajautettu kognitio tarkoittaa älyllisen toiminnan prosesseja, jotka edellyttävät yksilöiden vuorovaikutusta tai keinotekoisten kognitiivisen toiminnan apuvälineiden käyttöä ajattelun apuna. ||  ||
 * || Tietokoneavusteinen **yhteisöllinen** oppiminen (//computer-supported **collaborative** learning, CSCL//) tarkoittaa oppimis- ja opetuskäytäntöjä, joissa käytetään tieto- ja viestintätekniikkaa tukemaan osallistujien keskinäistä työskentelyä oppimisen edistämiseksi ja parantamiseksi; tietokoneavusteinen tiimityöskentely (//computer-supportet collaborative work, CSCW//). ||  ||
 * || Metakognitio on tietoisuus omista (tai myös muiden ihmisten) kognitiivisista toiminnoista, ajattelusta, oppimisesta tai tietämisestä (Tynjälä).

Muisti-, ajattelu- ja päättelyresurssit ovat rajallisia ilman ulkoista tukea. Hajautettu kognitio mahdollistaa rajoitusten kiertämisen tehtäviä jakamalla ja käyttämällä kognitiivisen toiminnan välineitä. Kognitiiviselta kannalta lupaavimmilta opetusteknologian sovelluksilta näyttävät avoimet verkkopohjaiset oppimisympäristöt, jotka sisältävät välineitä tiedon tuottamiseen, muokkaamiseen ja kehittelyyn. Periaatteena on, että opiskelijoiden tuottama tieto on jokaisen muun opiskelijan nähtävissä ja kommentoitavissa. Lisäksi opiskelijoiden keskinäistä vuorovaikutusta pyritään tukemaan. Kognitiiviseen tutkimukseen perustuvat oppimisympäristöt poikkeavat perinteisistä sovelluksista siten, että ne on suunniteltu tukemaan tiedonkäsittelyä korkeammalla tasolla. Verkkoympäristöjen tukeman yhteisöllisen oppimisen avulla saadaan aikaan korkeamman tasoisia tuloksia, koska niiden avulla voidaan: - ohjata opiskelijat järjestelmällisesti rakentamaan tietoa - jakaa kognitiivinen kuormitus opiskelijan ja ympäristön välille - harjoittaa systemaattisesti kognitiivisia käytäntöjä - jakaa ongelmien ratkaiseminen opiskelijoiden kesken. (Hakkarainen //et al//.)

Hakkarainen //et al//. tuo esiin tieto- ja viestintätekniikan tärkeyttä oppimisessa toteamalla, että tieto- ja viestintätekniikka tarjoaa keksimiseen ja osallistumiseen perustuvia oppimisen malleja. Totta on, että tietotekniikka tuo opiskeluun uusia ulottuvuuksia, mutta voidaanko puhua kokoaan uusista oppimisen malleista, kun kyseessä on esimerkiksi tiedon konstruointi ja syventäminen? Olisi mielenkiintoista kuulla, miten tilanne sitten olisi, jos teknologiaa käytettäisiin esi- ja alkuopetuksesta lähtien. Olisivatko teknologian kautta esimerkiksi lukemaan oppineet jossain määrin eri tasolla kuin perinteisen Aapisen lukijat? Rohkenen epäillä, että vaikuttaako teknologia kognitiivisiin toimintoihin keksimisen kannalta sen enempää kuin mikään muukaan yksilöllinen oppimismenetelmä.

Oppimisen ja osallistumisen mallit perinteisessä ryhmätyössä tarjoavat samanlaisen valmiuden opiskeluun. Toki verkko-opinnoissa jonkun ryhmän tai oppimisyhteisön jäsenen osallistumattomuus ryhmän toimintaan huomataan paremmin kuin perinteisessä, esimerkiksi esseen tuottavassa ryhmätyössä, jossa yksilön ääni joko kuuluu liikaa ja osan panos ei näy ollenkaan. Toisaalta myös teknologian kautta työstetyt työt ovat usein sen laatuisia, että yksilö on eristyksessä muusta ryhmästä ja tuo esiin omat näkökulmansa ja oppimansa, eikä saatu palaute aina ole välitöntä (keskustelufoorumit). Myös sosiaaliset ryhmätyötaidot jäävät vähemmälle.

Hakkarainen //et al//. mukaan teknologiaan perustuvien oppimisympäristöjen kognitiivinen tutkimus osoittaa, että verkkoympäristöjen tukema yhteisöllinen (//collaborative//) työskentely tuottaa olennaisesti korkeamman tasoisia suorituksia, joita ei voida selittää ainoastaan yksilöllisiin kognitioihin viittaamalla. Mihin viitaten voidaan olennaisesti korkeammantasoisia suorituksia esittää oppimisessa, jos ei yksilön kognitiivinen taso riitä? Missä kognitiivisissa prosesseissa verrokkiryhmän tulokset ovat jääneet heikommiksi, ja miten tätä on mitattu?

Hakkarainen //et al//. toteavat, että kouluissa tuotetaan tietoa vain oppimistehtävien toteuttamiseksi sekä oppimistulosten arvioimiseksi. Yliopistolla tiedontuottamisella on toisenlainen rooli, sillä tiedeyhteisössä tavoitteena on luoda ja kehittää tieto-objekteja, joiden avulla pyritään selittämään ja ymmärtämään maailmaa. Opiskelijoiden kohdalla voitaneen toteuttaa helpommin yhteisöllistä oppimista, mutta kaikkia tutkijoita ja opettajia ei ehkä saa helposti mukaan.

Olen tehnyt Moodle-oppimisalustalle kurssin, jota opiskelijat ovat voineet käyttää nyt kahden viikon ajan. Pyrin tekemään kurssista mahdollisimman vuorovaikutteisen lisäämällä eri aihealueille foorumeita ja chatteja sekä antamalla opiskelijoille mahdollisuuden kysyä ja kommentoida. Tähän mennessä opiskelijat ovat jakaneet ajatuksiaan vain siellä, missä se on ollut pakollista. Onko pakollisuus suurimmalle osalle meistä se ainoa syy tehdä tehtäviä? Ehkä itsekin jättäisin monia asioita tekemättä ilman pakkoa, joten aloin miettiä, että miten voisimme lisätä opiskelumotivaatiota oppimisympäristöjen avulla ja niiden sisällä. Pitäisikö opettajan olla aktiivisempi, vaikka hän käyttääkin apunaan oppimisympäristöjä, ja pyrkiä vaikka provosoimaan opiskelijoita jakamaan ajatuksiaan?

Tekniikan avulla on hyvä syventää oppimaansa. Keskustellen, esimerkiksi opettajan asettamaa pähkinää pohtimalla, selkeytetään sekä oman oppimisen tasoa että tuodaan opittuun uutta näkökulmaa (jaetut keskustelutilat). Motivointi on myös tärkeää. Omat kokemukseni verkko-opinnoista ja keskusteluista niiden tiimoilta ovat olleet kohtalaisia, aina tosin keskustelualueella aktiivisuus on selkeästi suhteessa opettajan luomiin pakkoihin (esim. pitää kommentoida tiettyä aihetta kaksi kertaa viikossa tms.). Opettajan provosoivat kysymykset ja tiettyjen teemojen esille nosto ovat mielestäni avainasemassa ajattelen opiskelijoiden aktiivisuutta perehtyä asioihin ja tuoda mielipiteensä julki. Verkossa tapahtuvan keskustelun myötä opiskelijat ehkä syventyisivät enemmän käsiteltyyn asiaan, toisaalta kommenttien julkisuus voi vaikuttaa sekä negatiivisesti (ei halua vastata) että positiivisesti (opiskelija hankkii enemmän tietoa, jotta voi kommentoida asiantuntevasti).

Yliopistossa voisi hyvin olla massaluentojen lisäksi aiheeseen liittyvät keskustelufoorumit (esim. Optimassa), joissa puidaan luentoon liittyviä asioita, teemoja ja kysymyksiä. Opettajan tulisi olla myös aktiivisena keskustelun seuraajana, jotta opiskelijat saisivat myös vastauksia kysymyksiinsä. Perinteiset ryhmätyöt eivät ehkä palvele niin tehokkaasti ymmärtävää oppimista yliopistotasolla kuin esimerkiksi osallistuminen viikoittaisiin pähkinöihin internetin kautta. Verkkokeskustelut nostaisivat esiin Hakkaraisen //et al//. esittämän ajatuksen kognitiivisen kuormituksen jakamisesta opiskelijoiden kesken sekä opiskelijan ja ympäristön välillä. Motivaation ja uskalluksen lisäämiseksi opiskelijat voisivat osallistua keskusteluun anonyymeina.

Mihin saakka teknologiaa on hyvä hyödyntää? Miten käy muistirakenteen, mikäli tuetut oppimisympäristöt valtaavat pedagogian alaa liiaksi? Käykö niin, että lapset muistavat monimutkaisia teknologian käyttöratkaisuja päästäkseen tehokkaaseen tavoitteeseen tai oppimistulokseen ilman, että tiedon sisältöön syventymisellä ja konkreettisella arkikäytännöllä on enää niin suurta merkitystä?

Työelämässä ymmärtävän oppimisen edellytykset ovat huomattavasti paremmat kuin abstraktien tai muuten huonosti käytäntöön sovellettavien asioiden oppimisessa koulussa tai yliopistossa. Ongelma ei niissäkään aina ole se, etteikö opittavilla asioilla olisi kytkös todelliseen maailmaan, vaan se, että työ kytkös saattaa jäädä opettajan pedagogisen lepsuilun vuoksi näkymättömiin. Työssä ei koskaan tarvitse opetella tai oppia mitään, mistä ei olisi hyötyä työn tekemisessä paremmin ja nopeammin. Vastarintaa silti on, koska oppiminen on työläs prosessi ja opittu taito on monesti yksi tehtävä lisää jo ennestäänkin uuvuttavaan työnkuvaan. Motivaatiota heikentää vielä se, että uusien taitojen ja tehtävien hallinta ei välttämättä vaikuta palkkaan. Kaikille kun ei riitä työn mielekkyyden lisääntyminen eikä luontaisen uteliaisuuden ja uuden oppimisen tarpeen tyydyttyminen.

Monesti työpaikalla oppiminen liittyy jonkin uuden työkalun tai tietoteknisen sovelluksen käyttöönottoon. Työssä voi oppia itsenäisestikin kantapään kautta ja lukemalla käyttöohjeita. Mentorin avulla opitaan yleensä syvällisemmin ja ymmärtävämmin varsinkin silloin, kun mentori osaa vastata mentoroitavan miksi-kysymyksiin ja suhde on muutenkin enemmän keskusteleva kuin yksisuuntainen. Uuden työntekijän kohdalla tällainen kognitiivinen kisällioppiminen (Hakkarainen //et al//., s. 166) on yhteisöllistymisen ja asiantuntijuuden kehittymisen elinehto. Paljon käydään myös koulutuksissa, joissa käyneet taitajat eli entiset oppijat jakavat asiantuntijuuttansa eli opettavat kollegansa ja toimivat tukihenkilöinä. Tietotekniikan käyttö näissä jää monesti PowerPoint-ohjelman asteelle, joissakin kehittyneemmissä yhteisöissä voi olla jopa intranet-ratkaisuja, joilla näitä luentokalvoja ja muita tekstitiedostoja laitetaan jakoon.

Toisten opettaminen on käytännöllinen tapa oppia ja reflektoida omaa tietämisen tasoa. Opetettavan asian runko samoin kuin muu mahdollinen oppimateriaali on kirjoitettava. Opetuksen valmistelun aikana on pohdittava oppimisprosessia ja asioiden loogista etenemistä, etsittävä tietoa, ankkuroitava opetettava asia vastaamaan kuulijakunnan tarpeita ja vastaanottokykyä. Varsinkin alkuvaiheessa oppija tarvitsee tuekseen kirjallisia ohjeita, joissa on olennaista visuaalisuus ja jonkinlainen kaikenkattavuus. Visualisoinnissa käytetään apuna mm. ruudunkaappausohjelmia, joilla saadaan kuvattua esimerkiksi tietokoneohjelman eri näkymiä vaihe vaiheelta (kuva 1). Myös pelkkä käyttöohjeiden ja -oppaiden laatiminen auttaa oppijaa: alkuvaiheessa se on lähinnä muistiinpanojen tekemistä muistin tukemiseksi mutta syvällisen oppimisen vaiheessa kirjoittamisen avulla voi hajatiedoista laatia synteesin, jolloin hahmottuvat opittavan asian kokonaisuus syineen ja seurauksineen, yhtymäkohdat muihin toimintoihin sekä puutteet niihin liittyvissä taidoissa tai tiedoissa.

Oppimisen edellytys on aina kuitenkin se, että opittuja tietoja ja taitoja käyttää säännöllisesti - ilman niitä ei enää voi toimia. Työyhteisön asiantuntijuus ei kehity sillä, että sen jäsenet käyvät kukin vuorollaan jossakin koulutuksessa itseänsä kehittämässä.

Kuva 1. Ruudunkaappaus Eric-tietokannasta.

Hakkarainen, K., Lipponen, L., Muukkonen, H., Seitamaa-Hakkarainen, P. (2001). Oppimisympäristöjen kognitiivinen tutkimus, //Moderni kognitiotiede//, (toim. Saariluoma, P., Kamppinen, M., Hautamäki, A.) Järvelä, Sanna: Oppiminen ja teknologia: missä nyt, entä tulevaisuudessa? Luento EduTool-päätösseminaarissa 25.9.2007. Leinonen, P. Luento: Teknologiatuettujen oppimisympäristöjen oppimisteoreettisia perusteita. 12.9. 2007 Tynjälä, P. (1999). Oppiminen tiedon rakentamisena. //Konstruktivistisen oppimiskäsityksen perusteita//. Kirjayhtymä oy, Helsinki.
 * Lähteet**:

Takaisin Tiimi 3:n sivulle

= =