teema2

-webkamerat -erilaiset oppimisympäristöt - mobiilisovellukset - interaktiiviset sovellukset (Web 2.0) -Eri koulutuksissa (yliopisto, amk, lukio, yläkoulu) siirrytään käyttämään yhä enemmän verkko-oppimisympäristöjä - Yläkoulussa poissaolot/HOPS nettiin (vanhemmatkin voivat seurata ja osallistua)

=Ajankohtaista koulutusteknologiassa=

Nykyajan yhteiskunnassa tieto- ja viestintätekniikka kehittyy valtavan nopealla tahdilla. Tämän päivän nuorella sukupolvella on hyvä tietämys teknologiasta, koska se on osa heidän jokapäiväistä elämää. Kun taas ”vanhemmalla” sukupolvella on heikommat valmiudet käyttää teknologiaa ja he eivät ole välttämättä sisäistäneet sen tuomia mahdollisuuksia. Haasteena onkin saada vanhemmalle sukupolvelle tietoa ja taitoa hyödyntää uusiutuvaa teknologiaa esimerkiksi opetuksessa.

Koulutusteknologiassa ajankohtaisena nähdään se, että tekniikan tuomat haasteet siirtyvät taka-alalle. Opetus ei toteudu enää tekniikan ehdoilla vaan, sen rooli opetuksessa on ennemmin tarjota vaihtoehtoja perinteisen opetuksen rinnalle. Tällä hetkellä tekniikka tuottaa vielä monille haasteita ja tavoitteena olisi päästä kokonaan irti tekniikan tuomista ongelmista ja keskittyä pelkästään pedagogisiin seikkoihin. Tämä on vain mahdollista vain kouluttamalla jatkuvasti opetushenkilöstöä, jotta he pysyvät aallon harjalla kehityksessä. (Kontturi 2007.)
 * [[image:puhelin1.jpg width="221" height="144" align="center"]]Matkapuhelinten kehitys on ollut nopeaa ||

Asanti, Lehtinen ja Palonen (2002, 87) lähestyvät artikkelissa ”Työelämän muutokset ja osaamisen haasteet” oppimisen ja osaamisen kysymyksiä työelämän sekä modernille yhteiskunnalle tyypillisten asiantuntijakäytäntöjen näkökulmasta. Artikkelissa puhutaan Suomen tietoyhteiskuntamallista. Tämä tarkoittaa, että informaatioteknologia on levinnyt koko Suomeen ja kaikki pystyvät halutessaan käyttämään sitä, esimerkiksi kaikissa kirjastoissa on Internet-yhteys. Lisäksi suomalaiset koulutetaan alakoulusta asti käyttämään teknologiaa. Nämä tekijät nostavat Suomen taloudellista kilpailukykyä aivan maailman kärkiluokkaan, mutta eivät tee kuitenkaan suomalaisesta tietoyhteiskunnasta muista kärkimaista erottuvaa. Erotteleva tekijä on voimakas tasa-arvoisen yhteiskuntakehityksen ja sosiaalisen oikeudenmukaisuuden korostus. Tämä näkyy esimerkiksi siinä, että suomalaisten koulujen tuloksissa on hyvien suoritusten tasainen jakautuminen.


 * [[image:kuva1.jpg width="216" height="184" align="center" caption="Webkamera mahdollistaa mm. videoneuvottelut"]] ||

Teknologian nopea muutos tuo paljon haasteita ihmisten työelämiin ja arkipäiväiseen elinympäristöön. Tietoyhteiskuntaan on nähtävissä kaksi erityyppistä lähestymistapaa; kapea ja laaja tulkinta tietoyhteiskunnan osaamisvaatimuksista. Kapea tulkinta nostaa esiin tarpeen valmentaa kansalaisia käyttämään teknisiä välineitä, tietokoneita, tietoverkkoja ja moniviestimiä. Laajassa tietoyhteiskuntatulkinnassa huomion kohteena on tietoyhteiskuntakehityksen mukanaan tuomat laadulliset muutokset ihmisen elämisen ehdoissa. (Asanti, Lehtinen & Palonen 2002, 88.)

Nopeasti muuttuva maailma synnyttää yksilöille ja organisaatioille paineet innovatiivisuudelle. Tämä tarkoittaa uusien tekniikoiden ja tuotteiden kehitystä sekä uusien toimintatapojen ja organisaation kehittämistä. Tässä prosessissa olennainen tekijä on se, miten hyvin yhteisössä tuotetaan ja välitetään tietoa. Tiedon luomisessa korostuu tieto- ja viestintätekniikan lisäksi erityisesti ihmisen merkitys, sillä he toimivat uuden tiedon luojina ja toimintakulttuurin siirtäjinä. Vain ihminen voi muodostaa tietoa ja informaatio muuttuu tiedoksi vain ihmisen tulkinnan kautta. Informaatio on määriteltyä, kuvattua ja sitä on helppo siirtää eteenpäin ja verrata. Tieto on taas päinvastoin vaikeampaa irrottaa ympäristöstä ja siirtää eteenpäin. Tieto voidaan jakaa äänettömään (tacit knowledge) ja eksplisiittiseen tietoon. Äänetön tieto on mielen sisäisiä malleja ja uskomuksia, joilla yksilö hahmottaa maailmaa. Äänetöntä tietoa on vaikea selittää, koska tieto on piiloutuneena yksilön taitoihin ja prosesseihin. Eksplisiittinen tieto on taas ihmisen oppimia automatisoituja taitoja. (Asanti, Lehtinen & Palonen 2002, 90.)

Tiedon tarkastelussa on tehty myös muita jakoja. Tieto voidaan jakaa esimerkiksi myös muotoihin: ”know that” ja ”know how”. ”Know that” on ns. kuvailevaa tietoja (sisältää faktoja), joka on luonteeltaan eksplisiittistä. ”Know how” on taas sitoutunut ihmisen taitoihin ja sitä kutsutaan prosessitiedoksi, eli tietotaidoksi. On olemassa myös muodollista (saadaan kouluissa ja opinnoissa) ja epämuodollista tietoa (kokemustieto). Yksilön kehittyessä ammatillisesti muodollinen tieto näyttää korvaantuvan epämuodollisella tiedolla. Tutkimukset osoittavat tiedon suhteen olevan kuitenkin monimutkaisempi, sillä opiskelun kautta hankittu muodollinen tieto ei häviäkään vaan ”kapseloituu” tiiviiksi tietopaketiksi. (Asanti, Lehtinen & Palonen 2002, 90-91.)

Äänettömän ja eksplisiittinen tiedon vuorottelu on merkittävää innovaatioissa, erityisesti yksilöiden välillä. Eri tiedon lajien siirtymistä yksilöiden välillä voi kuvata seuraavanlaisen oppimiskehän avulla:
 * Äänettömästä tiedosta äänettömäksi: sosialisaatio (kokemusten jakamista ilman puhuttua kieltä, mm. tarkkailemalla, jäljittelemällä ja yhdessä työskentelemällä)
 * Äänettömästä tiedosta eksplisiittiseksi: sanallistaminen (tieto sanallistetaan vertauskuvia, käsitteitä ja hypoteeseja käyttämällä)
 * Eksplisiittisestä tiedosta eksplisiittiseksi: yhdistely (tietoa integroidaan sanallisesti tai kirjallisesti ja muotoillaan uudestaan)
 * Eksplisiittisestä tiedosta äänettömäksi: sisäistäminen (tieto sisäistetään kokemusten kautta) (Asanti, Lehtinen & Palonen 2002, 92.)

Työyhteisön tulisi tehokkaasti siirtää ja jakaa tietoa. Tämä on mahdollista vain yksilöiden välisessä intensiivisessä kommunikaatiossa. Yhteinen työskentely mahdollistaa siis jaetun tiedon muodostumisen. Eräs keskeinen tiedon jakamisen muoto työyhteisöissä on tarinan kertominen, jossa työntekijät kertovat omia kokemuksiaan ja samalla esittävät kysymyksiä ja ongelmia. (Asanti, Lehtinen & Palonen 2002, 93.)

Yhdessä työskentelyyn osallistuvia ihmisryhmiä kutsutaan käytännön yhteisöiksi. Ne ovat yleensä pieniä ryhmiä. Käytännön yhteisön toiminnan taustalla on mukana kieli, symboleja ja sääntöjä sekä samanaikaisesti myös äänettömiä suhteita, sopimuksia, ryhmän yhteistä ymmärrystä ja olettamuksia. Tällaisessa yhteisössä syntyy molemminpuolisen toiminnan avulla yhteisiä merkityksiä ja jaettua tietoa. Yhteisön jäsenet tuntevat toisensa ja heillä on myös tietoa toistensa tiedoista (metatietoa). Vuorovaikutuksen kautta yhteisössä syntyy oma toimintakulttuuri ja kieli. (Asanti, Lehtinen & Palonen 2002, 96.)

Innovatiivisessa organisaatiossa arvostetaan käytännön yhteisöjä. Osa niistä toimii itsenäisesti, mutta osa yhteisöistä tarvitsee tukea. On tärkeä arvostaa niissä tapahtuvia oppimisprosesseja, antaa yksilölle aikaa ja muita resursseja työskentelyyn, kannustaa osallistumaan sekä madaltaa eri yhteisöjen raja-aitoja. Yhteisössä tiedonjakaminen ja innovatiivinen kehittely on helpompaa ja nopeampaa kuin ilman tällaista yhteisöä. Onkin tärkeää, että tieto liikkuu yhteisössä nopeasti ja myös eri yhteisöjen (tiimien) välillä. Tällä tavoin syntyy koko työyhteisöä hyödyntävää tietoa. Yhteistyö eri tiimien välillä on ratkaisevaa organisaation toimivuuden kannalta. Käytännön yhteisöjen verkostoituminen (network of practice) mahdollistaa tiedon leviämisen yhteisöstä toiseen. Yhteisissä ”idea toreissa” leviää ryhmien eksplisiittinen tieto sekä ryhmien äänetön tieto. Verkostoituminen muodostuu innovaatioiden kannalta seuraavilla tavoilla:

1. Tiedon tuottaminen ja innovaatioiden yhdistyminen tapahtuu verkostoituneiden tiimien välillä -> 2. Innovaatiot leviävät erilaisten jäsenyysverkostojen avulla. –> 3. Innovaatiot leviävät sosiaalisten suhteiden kautta. (Asanti, Lehtinen & Palonen 2002, 97 - 98.)

Vaikka käytännön yhteisöt ovat tärkeä osa tiedon ja osaamisen muodostumista sekä välittämistä, se ei riitä vastaamaan kaikkiin työelämän haasteisiin. Tärkeäksi toimintatavaksi onkin nousemassa yhteistoiminnanmuoto ”knotworking”. Tälle toimintatavalle tyypillistä on tilannekohtaisesti nopeasti koottavat verkostot ja yhteistyösuhteet. Töitä tehdään siis erilaisissa ryhmissä ja jatkuvasti vaihtuvassa kokoonpanossa. (Asanti, Lehtinen & Palonen 2002, 98.) Työntekijän haasteena onkin mukautua jatkuvasti uudelleen muotoutuneihin tiimeihin.

Anna Sfard erottaa kaksi näkökulmaa oppimiseen: tiedonhankitametaforan ja osallistumismetaforan. Ensimmäisellä tarkoitetaan tiedon varastoimista ihmisen mieleen. Tämä ei mielestämme ole hyvä tapa, koska ihminen pysty mielessään prosessoimaan ja säilyttämään suuria tietomääriä, kuten edellisessä teema 1:ssä todettiin. Toinen näkökulma korostaa oppimista erilaisten yhteisöjen kautta, jolloin hän pääsee osalliseksi niistä tietolähteistä, työvälineistä ja sosiaalisesti jaetuista resursseista, jotka kyseisellä yhteisöllä on käytössään. Myös Nonaka ja Takeuchi korostavat, että yksilö oppii vuorovaikutuksessa toisten kanssa. Yhteisöön ulkopuolelta tuleva henkilö pikkuhiljaa reuna-alueilta alkaa siirtyä kohti yhteisön ydintä, täysvaltaista jäsenyyttä. (Asanti, Lehtinen & Palonen 2002, 99.)

Yhdessä työskentelevä joukko on riippuvainen sen jäsenistään. Yksilö oppii asioita työyhteisöltä ja toisaalta taas työyhteisö oppii yksilöltä. Tiimin yhteinen tekeminen sitoo yhteisöä yhteen ja eri tekeminen taas erottaa yhteisön jäseniä. Tiimeissä ja yhteisöissä yksilöt käyvät jatkuvaa keskustelua ja tutkivat yhdessä tuotettuja ideoita eri näkökulmista, myös erimielisyys kuuluu tähän prosessiin. (Asanti, Lehtinen & Palonen 2002, 101.) Voisiko yhteisöjen ongelmana olla se, että esim. jos uusi työntekijä menee yhteisöön täynnä uusia ideoita ja suuntauksia, niin aika äkkiä yhteisö mukauttaa uuden jäsenen huomaamatta vallalla oleviin toimintatapoihin. Vaikka tiimeissä voi tuoda esille uusia näkökulmia, niin onko yksittäinen vasta yhteisöön tullut jäsen niin rohkea, että hän uskaltaa kyseenalaistaa yhteisön toimintatavan?

Organisaation kannalta ei ole hyvä, jos tärkeät tiedot ovat vain yhdellä työntekijällä. Tällaiset tiedot tulisi jakaa useamman jäsenen kesken, jotta jokainen osaa hyödyntää esimerkiksi uutta teknologiaa eikä olla riippuvaisia yhdestä henkilöstä. Kun yhteisön jäsenet oppivat tuntemaan toistensa vahvuudet ja tiedot, edistää se myös uusien asioiden oppimista, kun kaikkien ei tarvitse muistaa kaikkea. Wegner kutsui tätä ryhmän ominaisuutta transaktiiviseksi muistiksi. Tämä on kuitenkin altis ryhmän jäsenten vaihdoksille, joten kiinteässä ja pysyvässä ryhmässä tämä toimii paremmin. (Asanti, Lehtinen & Palonen 2002, 103.)

Erikoistuminen ja syvällinen perehtyminen johonkin erityisalaan on edellytys, jotta selviää kasvavista osaamisen vaatimuksista. Samalla tämä jo koulutusaikana tapahtuva erikoistuminen luo raja-aitoja, joiden ylittäminen on välttämätöntä monimutkaisten ongelmien ratkaisemisessa. Koulutuksen järjestämisessäkin tulisi jo löytää keinoja, kuinka rikkoa näitä raja-aitoja ja valmentaa opiskelijoita yhteistyöhön eri alojen osaajien kanssa. Koulutusta tulisi liittää myös työelämään niin, että koulutuksessa esiin tulevia ongelmia voidaan jossain määrin ratkaista käytännön työelämässä siellä työskentelevissä tiimeissä. (Asanti, Lehtinen & Palonen 2002, 104 - 105.)

Lähteet: Asanti, R., Lehtinen, E. & Palonen, T. 2002. Työelämän muutokset ja osaamisen haasteet. Teoksessa E. Lehtinen & T. Hiltunen (toim.) Oppiminen ja opettajuus. Turun yliopiston kasvatustieteiden tiedekunnan julkaisuja B:71, 87-108. Kontturi, H. 25.9.2007. Koettuja teknologian opetuskäytön haasteita. EduTool–päätösseminaari.